Eesti Vabariigi president Lennart Meri ja Venemaa president Boriss Jeltsin kätlevad pärast lepingu allakirjutamist Vene vägede Eestist väljaviimise, sõjaväepensionäridele sotsiaalsete garantiide andmise ning Paldiski tuumaobjekti likvideerimise kohta. Merist vasakul Mart Helme, Ivar Tallo ja Jüri Luik. Foto: Foto: Fred Laur / Eesti Filmiarhiiv
Aastapäeva tähistamiseks peeti täna presidendi kantseleis toimunud arutelu „Igaveseks välja saadetud – 30 aastat Vene vägede lahkumisest“. Arutelul meenutasid minevikku, mõtestasid olevikku ja vaatasid tulevikku toonane välisminister, diplomaat Jüri Luik, tollal sõjaväeluures töötanud erukindral Riho Ühtegi, Rahvusvahelise Kaitseuuringute Keskuse asejuht Kristi Raik ning ajakirjanik ja diplomaat Harri Tiido. Vestlust juhatas Postimehe välistoimetuse juht Evelyn Kaldoja.
Allpool president Alar Karise sõnavõtt arutelul.
31. august sobitub väärikalt Eestit mõjutanud oluliste kuupäevade rivvi, kus on ees näiteks 24. veebruar, 16. november või 20. august. Sest just 31. augustil 1994 lahkusid Eestist Vene võõrväed kui Teise maailmasõja vari. Nad pidid minema, et me oleksime tõesti vabad, ka oma välis- ja julgeolekupoliitilise tuleviku valikul.
Pärast meid jäid Moldova, Armeenia, Gruusia, Ukraina. Kõik need on erinevad lood ja põhjused, kuid tulemus on sama – Venemaa kasutab oma sõjaväebaase käeraudadena nende riikide välispoliitilisel aheldamisel või isegi otsese sõjalise agressiooni korraldamisel.
Eesti teadis, mida ja miks tahab ning meil oli mõjukaid sõpru. Nende seas kindlasti Rootsi peaminister Carl Bildt, Saksamaa kantsler Helmut Kohl ja muidugi USA president Bill Clinton. Nende abiga murdsime tükkhaaval Venemaa vastupanu. Jüri Luik on tabavalt öelnud, et Lääs toetas meid suuresti soovist näidata uut Euroopat ja külma sõja lõppu, sest strateegilise tähtsuseta Vene väed olid siis Eestis vaid selleks, et märkida Nõukogude jalajälge sellel territooriumil.
Tõesti, toonane Venemaa, kordades vabam ja demokraatlikum tänasest, ei tahtnud oma jalga siit – enda jaoks lähivälismaal mõjusfäärist – tõsta. Sestap ei nõustu ma nende kriitikutega, kes heitsid president Merile ette, et mingeid lepinguid polnud Jeltsiniga vaja sõlmida, sõjaväepensionäride Eestisse jäämine oli vastutustundetu ja Vene väed oleksid siit lahkunud niikuinii.
Niikuinii ehk iseenesest juhtub riikidevahelistes suhetes vähe asju. Või õieti ei juhtu seal midagi niikuinii.
Vene vägede lahkumine ei olnud Eestile jõudmine turvalisuse lõpp-punkti. See andis võimaluse minna edasi enda julgeoleku ja iseolemise kindlustamise suunas, igakülgselt lõimuda läänemaailmaga, Euroopa Liidu ja NATO-ga. Küsigem nüüd, kas need Euroopa heaolu ja julgeolekut kaitsvad organisatsioonid võtnuks enda perre riigi, kus asub Venemaa kasvõi mõnisada sõjaväelast? See olnuks välistatud. Ja see olnuks siis hoopis teistsugune Eesti.
Pean selgitama ka tänase arutelu pealkirja – „Igaveseks välja saadetud“. See tuleneb president Meri sõnadest 1994. aasta 31. augustil, et tänasest ei ole enam võõrvägesid Eesti pinnal ning et tänasest oleneb ainult meie enda arukusest, üksmeelest ja kainest pilgust tulevikku, et see jääks nõndaviisi igavesti.