20. veebruaril kogunes elulugude kirjutamise rühm — väike seltskond asjahuvilisi oma igakolmapäevahommikusele kokkutulemisele Tartu College'i naiskorporatsioonide ruumi, et lugeda ette rühma liikmete poolt kirjapandut ning hiljem loetu üle arutleda, aga mis peamine, tegeleda niisuguse rahvuslikust seisukohast tähtsa tegevusega nagu seda on ajaloo talletamine järeltulevatele põlvedele isiklike mälestuste läbi.
Ja küllap selline ajalugu paelub nooremat põlvkonda nii nüüd kui tulevikus veel enamgi kui ajalooraamatutes kirjapandu, kuna kõik on nii isiklik, läbielatud muljed vahetud ja kõigel juures see ehe emotsioon, mida kirjutaja nii neid sündmusi läbi elades kui hiljem kirja pannes enesest läbi laskis. Ja millest kuulaja-lugejagi osa saab. Allakirjutanu jaoks oli see esimene kord rühma koosviibimist külastada, ent loodetavasti mitte viimane: kuuldu avaldas tõesti sügavat muljet ja võimaldas lisaks rohkele informatsioonile meie rahva ajaloo osas õppida paremini tundma ka mitmeid seal osalenud inimesi erinevate aspektide läbi, kuna väike hubane seltskond, kus kõik üksteisega tuttavad, pani inimesi endid avama ja näitama endast neidki seiku, millest teised ehk pole teadlikud.
Informatsiooniküllus, kallid mälestused, elukogemused ja emotsioonid — just niimoodi iseloomustaksin seda koosviibimist, kus see väike sõbralik seltskond iga nädal mitmeid tunde veedab, et lahkuda senisest teadlikumana ja rikkamana ning asuda ette valmistuma järgmiseks korraks, et kaaslasi taas millegagi rikastada, üllatada ning miks mitte näiteks kõige põnevama koha peal pooleli jäänud juttu jätkata.
Elulugude rühma juhib prof. Tiina Kirss, tehes seda talle omase professionaalsuse ja teadlasliku lähenemisega. Kui sissejuhatus hommikupoolikule tehtud, kohv tassidesse valatud ja esinemisjärjekord paika pandud, algaski mõttereis — kelle kirjutatu läbi tagasi heasse lapsepõlve Eestis, või hilisemasse, nõukogude aega kas seal ise elades või sugulasi külastades, tagasi põgenemispäevile, algusaastatele Kanadas, või siis hoopis mõnda teise riiki aastakümneid tagasi...
Teemad olid üsna erinevad, peamiseks aga inimene ise tolleaegses ajas ja oma tunnetes. Evi Veltmann-Paap viis kuulajad 1930.-ndate aastate Tartumaale — elavaks said tema lapsepõlvemälestused mitmetest loomadest ning heinamaast Emajõe ääres, aga ka kogemustest niitmisel; lapsepõlveaastast 1936, mis on jäänud meelde eriti sajuse aastana, kus viljakuivatamine oli raske, ristikheinad läksid mustaks ja põllud ei tahtnud hobuseid kanda.
Loetu esitamise järel (muide on rühmas „seaduseks“, et üks ettekanne kestab enam-vähem 10 minutit, aja voolamisest annab märku spetsiaalne hõbedane kell) puhkes elav arutelu — rühmas osalenud leidsid ettekandest paljugi uudset, kuigi lapsepõlv võis langeda samasse ajajärku ja suvesidki maal veedetud. Rühma liikmed meenutasid ka omaaegseid toiduainete hindu. Keegi küsis, kas mäletate, mis maksis tol ajal kartul? Seda keegi ei mäletanud, küll olid aga meeles paljude teiste toiduainete hinnad — võikilo 2 krooni, sealiha 1 või 2 krooni, viinapudel 2 krooni.
Järgnevalt said kuulajad Elmar Tani mälestuste kaudu kena ettekujutuse, kuidas 5—6aastane poisike jooksis kodukandis mäest alla lepikusse, kuidas istus ja kuulas lindude kontserti, kusjuures mäletas, et kõige suuremad lauljad esinenud hommikutundidel kl. 7—8 paiku.
Kuna lähenemas oli Eesti Vabariigi aastapäev, tuli esitlusele veel üks hr. Tani poolt valitud Helga Nõu jutt, mis pärineb 1980.-ndatest aastatest ja kirjutatud unes nähtud kodumaa vabadusest ja sellega seonduvast. Järgnes Tarvo Toomese kirja pandud südamlik lugu „Laulatussõrmused“, mis räägib autori mälestuste kaudu kahest noorest, kes 1944.a. sõjasuvel abiellusid, kuid on teadmata, mis nende saatusest hiljem sai. Selle kauni ja tundeküllase loo leiab lugeja ka meie tänasest lehenumbrist.
Jätkas Juta Ilves, tuues kuulajad emotsioonide kütkest n.-ö. kahe jalaga maa peale tagasi. Juttu tuli nimelt tema esmakordsest Eesti reisist 1971. aastal, mis sisaldas palju huvitavaid tähelepanekuid ning mitmeid kummalisigi seiku —oli ju aeg hoopis teine kui nüüd ning juhtumused Eestis ja sugulastega kohtumised jätsid kindlasti väga sügavaid mälestusi. Kuulajad elasid mõttes kaasa pr. Ilvese rännakule läbi Londoni ja Helsingi Tallinnasse ning mõnedesse teistesse Eestimaa paikadesse. Huvitava seigana jäi meelde, et Tallinna sadamas oli tal vastas 23 sugulast, kellest ta ainult pooled ära tundis ning kuidas ta algul peaaegu oma kaks venda segamini ajas, oletades, et noorem on väiksem. Taaskohtumine sugulastega, enese kurssiviimine nende elukäiguga — küll võis see reis anda palju informatsiooni ning ainet mälulaegastesse panekuks. Esitatu tekitas rühmas elava arutelu nõukogudeaegsest Eestist, ka mitmed teised jutustasid mõne seiga oma tolleaegsetest mälestustest.
Leida Strauss viis kuulajad 35 aasta tagusesse kevadpäeva Shveitsis, Sergei Rauk mitmekümne aasta tagusesse aega Kanadas, kui tuli uude elupaika sisse elada ning palju tööd teha, Tiina Lepp-Addinall kõneles Eestist põgenemisest, Alice Tomson esitas luuletuse... Lõpetuseks esitas Tarvo Toomes loo pealkirjaga „It's over now“, mille ta oli kirja pannud 26aastaselt — väga emotsionaalne lugu kaunitest muusikaga seotud hetkedest.
Tarvo Toomes, Juta Ilves.
Eesti ühiskond tunneb ju Tarvo Toomest eelkõige tubli majandusinimesena, kuid tema kirjutatud romantilised lood paistavad hoopis teisest valdkonnast — nagu ta ise ütles, ei usu ta küll astroloogiasse, ent on sündinud kaksikute tähtkujus, mis lubab oletada, et selle tähkuju esindajas ongi ehk peidus kaks erinevat külge. Tunnid olid möödunud märkamatult, hommikupoolikust sügav pärastlõuna saanud ning oli aeg laiali minna. Tundus, nagu oleks lugenud äsja mõnd huvitavat raamatut, pigem ehk novellikogu — nii erinevad olid kuuldud jutud ja inimeste elulised seigad. Järgmises lehes jutuajamine Tiina Kirssiga elulugude kirjutamise teaduslikust aspektist ja rühma tekkeloost.